Жорж Сименон
Никой не убива бедни хора

Превод от френски: Богдана Паликарска, —

chitanka.info

Глава първа
Убийството на човека по риза

Никой не убива бедни хора…

Десет, двадесет пъти през последните два часа тази глупава фраза се връщаше в съзнанието на Мегре като припев на песен, който си чул някъде и който те преследва несъзнателно. Тя се въртеше в ума му като кошмар, случваше се да я повтаря полугласно, дори в различни варианти:

— Никой не убива човек по риза…

Беше горещо още от девет часа сутринта. Августовският Париж миришеше на ваканция. Сградата на криминалната полиция беше почти празна с широко отворени прозорци. Мегре се беше съблякъл по риза, когато съдията Комелио му се обади по телефона:

— Ще трябва да отскочите до улица „Де Дам“. Тази нощ е станало убийство. Комисарят от кварталната полиция ми разказа дълга и завързана история. Той е още на мястото на произшествието. Прокурорът не може да дойде преди единадесет.

Неприятните случки се стоварват на главата ти винаги по този начин. Приготвил си се да прекараш добре един свободен ден и изведнъж — прас!

— Идваш ли, Люка?

Както винаги, малката кола на криминалната бригада не беше свободна. Двамата мъже взеха метрото, което миришеше на белина и където Мегре трябваше да изгаси лулата си.

В началото на улица „Де Дам“ по посока към улица „Батиньол“ всичко се топеше от слънцето. Малките колички, наредени по продължението на тротоарите, бяха препълнени с плодове, зеленчуци и риба и към тях напираше плътна маса от купувачи. Както винаги, имаше и рояк хлапета, които се възползуваха от всичко това, за да се отдадат на най-шумните си игри.

Спряха пред една обикновена къща на шест етажа с квартири на средни цени. Партерът се заемаше от дюкяна на една перачка и магазинчето на продавач на въглища. Пред входа стоеше полицай.

— Мосю Мегре, комисарят от полицията ви очаква горе… На третия етаж. Хайде, вие, другите, разкарайте се. Няма нищо за гледане. Оставете поне входа свободен.

При портиера беше пълно с клюкарки. На всеки етаж безшумно се отваряха и затваряха врати, любопитни глави надничаха през шпионките.

Какво убийство би могло да стане в къща, обитавана от незначителни, обикновено честни хора? Любовна драма или ревност? Дори и това изглеждаше неправдоподобно.

На третия етаж една врата беше широко отворена към кухнята. Три или четири деца — вече големи, от дванайсет до седемнайсет години, вдигаха шум. От друга стая се чуваше женски глас:

— Жерар, ако не оставиш сестра си на мира…

Креслив и едновременно уморен глас на една от тези жени, които прекарват живота си в борба с дребни неприятности. Тази жена беше съпругата на жертвата. Една врата се отвори и Мегре се озова срещу жената и кварталния полицай, на когото стисна ръката. Тя го погледна и въздъхна, сякаш искаше да каже: „Още един“.

— Това е комисарят Мегре, който ще води следствието — обясни кварталният полицай.

— Значи трябва да разказвам отново?

Бяха в стая, която служеше едновременно за трапезария и за салон — с шевна машина в единия ъгъл и радио в другия. През отворения прозорец се чуваше шумът от улицата. Вратата към кухнята също беше отворена и оттам се разнасяха виковете на децата, но жената я затвори и гласовете секнаха.

— Такива неща се случват само на мен… — въздъхна тя. — Седнете, господа.

— Разкажете колкото се може по-накратко какво се случи.

— Как искате да разкажа, като нищо не видях. Като че ли нищо не се случи. Той се върна в шест и половина, както винаги. Винаги се връщаше навреме. Държеше да сяда на масата веднага, щом си дойде.

Тя говореше за съпруга си, чиято увеличена фотография висеше на стената. На нея се виждаше и жената. Явно беше, че нервното й поведение се дължеше не само на шока от убийството. На портрета лицето й беше измъчено и унило, като на човек, понесъл на плещите си нещастията на цялото човечество.

Колкото до съпруга, който се беше фотографирал с мустаци и фалшива грозна яка, той като че беше образец на самото спокойствие. Изглеждаше толкова безличен, че човек би могъл да го срещне повече от сто пъти, без да го забележи и запомни.

— Той се върна в шест и половина, свали сакото си и го закачи в гардероба. Трябва да му се признае, че винаги е бил много грижлив със собствените си вещи. Вечеряхме. Аз изпратих най-малките да играят навън. Франсин, която работи, се върна в осем часа. Бях оставила вечерята й в ъгъла на масата.

Жената сигурно беше разказала всичко това на комисаря от полицията, но се чувствуваше, че ще го повтаря със същия плачевен тон още толкова пъти, колкото се наложеше. При това погледът й беше тревожен, сякаш се страхуваше да не забрави нещо.

Беше на 45 години и без съмнение някога е била хубава, но много години се беше борила от сутрин до вечер с грижите за домакинството.

— Морис седна в своя ъгъл до прозореца. Та вие сте седнали точно в неговия фотьойл. Четеше някаква книга и от време на време ставаше, за да върти копчетата на радиото.

По същото време на същата улица е имало поне стотина души, които са правели същото — хора, работили цял ден в някаква фирма или магазин, които в този момент са седели до отворения прозорец, четейки книга или вестник.

— Вижте, той не излизаше никога. Никога не излизаше сам. Веднъж в седмицата ходехме на кино всички заедно. В неделя…

От време на време тя губеше нишката на разказа, защото се заслушваше в приглушените гласове, идващи от кухнята. Беше неспокойна дали децата не са се сбили, или пък нещо не загаря върху печката.

— Докъде стигнах? А, да, Франсин, която е на седемнадесет години, излезе и се върна към десет и половина. Другите бяха вече в леглото. Аз готвех супата за днес, защото тази сутрин трябваше да бъда при шивачката. Боже мой! Аз дори не я предупредих, че няма да отида. Тя ще ме чака…

Това за нея беше една трагедия в повече.

— Легнахме си. Искам да кажа, бяхме влезли в нашата стая и аз бях вече в леглото… Морис винаги отделяше повече време от мен, за да се съблече. Прозорецът беше отворен. Не бяхме пуснали щорите, защото беше горещо. Отсреща нямаше никого, който да ни наблюдава. Там има хотел. Хората се прибират и си лягат веднага. Много рядко стоят по прозорците.

Люка се питаше дали на неговия шеф не му се приспа — толкова неподвижен и спокоен изглеждаше. Но от време на време от устните му, стиснали лулата, излизаше тънък дим.

— Какво да ви кажа? Това може да се случи само на мен. Той говореше… не си спомням какво, докато сгъваше панталона си, който току-що беше свалил. Беше само по риза… Седна на края на леглото, свали си чорапите и тъкмо си търкаше краката един о друг… Чух някакъв шум отвън… Нещо каза „шуит“, да, „шуит“… Като чешма, в която има въздух. Учудих се, че Морис спря да приказва точно в средата на едно изречение. Трябва да ви кажа, че бях вече задрямала, защото и за мен денят беше изморителен… Последва тишина, после той рече тихо със странен глас:

— По дяволите!

Това ме учуди, защото той рядко употребяваше груби думи. Не беше в негов стил. Попитах го: „Какво има?“

И тогава отворих очи и го видях да пада напред.

— Морис — извиках му.

Никога в живота си не беше припадал, разбирате ли?… Не беше кой знае колко здрав, но пък никога не е боледувал.

Аз станах, още му говорех… Главата му беше паднала на килимчето. Опитах се да го вдигна и видях кръв на ризата му. Извиках Франсин, тя е най-голямата. Знаете ли какво ми каза тя, като видя баща си?

— Какво си направила, мамо?

След това слезе долу, за да телефонира. Сигурно е събудила въглищаря.

— Къде е Франсин? — попита Мегре.

— В стаята си. Облича се. Понеже цялата нощ не сме се и сетили да се облечем. Вижте на какво приличам аз… Идва докторът, после полицаите, после господинът…

— Може ли да ни оставите?

Тя не разбра веднага и попита:

— Да оставя какво?

После изчезна в кухнята, откъдето се чу как се кара на децата с монотонен глас.

— Още четвърт час и ще полудея — въздъхна Мегре и се приближи до прозореца, за да поеме глътка въздух.

Той не можеше да си обясни защо е така: от тази жена, която навярно е силен и честен човек, се излъчваше нещо, което правеше мрачна и злокобна дори слънчевата светлина, проникваща през прозореца. Животът около нея ставаше толкова тъжен, толкова ненужен и монотонен, че човек се питаше дали наистина наблизо беше улицата, гъмжаща от цветове, звуци, хора и аромати.

— Нещастен човек…

Не защото беше умрял, а защото беше живял.

— Всъщност как му е името?

— Трамбле… Морис Трамбле — 48-годишен. Жената ми каза, че бил касиер в една фирма на улица „Сантие“… момент! Записах и фирмата: „Куврьор и Белшас“ — пасмантерия.

— Знаете ли — обясняваше полицейският комисар, — отначало помислих, че тя го е убила. Събудиха ме внезапно. В бъркотията, която цареше тук, с всички деца, които приказваха едновременно, а тя им крещеше да млъкнат, а после ми повтаряше сто пъти едно и също — горе-долу това, което чухте и вие, — аз я взех за луда или полупобъркана. Още повече че моят началник направо й каза: „Не ви питам за всичко това, питам ви защо го убихте?“

Тя отговаряше: „Но защо? С какво бих могла да го убия?“

Имаше съседи в коридора. Кварталният лекар, който ще ми представи рапорта си, ме увери, че куршумът е изстрелян отдалеч, без съмнение от някой от отсрещните прозорци… Тогава пратих моите хора в хотел „Екселсиор“.

Малката фраза пак се върна в съзнанието на Мегре:

— Бедните хора не ги убиват…

А още повече един бедняк, седнал на края на съпружеското си легло, търкащ краката си един о друг.

— Откриха ли нещо отсреща?

Мегре оглеждаше прозорците на хотела. Черна табелка обявяваше: „Стаи за месец, седмица и ден; течаща топла и студена вода.“

Хотелът беше също окаян и беден. Но и той като къщата не отговаряше на онази класа бедност, която да хармонира със станалата драма. Благоприлична бедност, чиста и честна.

— Започнах от третия етаж, където обитателите бяха още в леглата си. Те запротестираха. Собственикът беше бесен и заплашваше, че ще се оплаче. После ми дойде на ум да се кача на четвъртия етаж. И там намерих празна стая, точно срещу нашия прозорец. В нея една седмица е живял някой си Жул Дартоан. Разпитах нощния пазач. Той си спомни, че е отворил на някого, който е излязъл малко преди полунощ, но не знае кой е бил.

Мегре се реши да отвори вратата на спалнята, където още лежеше трупът, наполовина на килимчето, наполовина на пода до крака на леглото.

— Изглежда е било засегнато сърцето и смъртта е настъпила почти мигновено. Предпочетох да изчакам дежурния лекар да извади куршума. Вероятно той ще дойде всеки момент.

— Към единадесет часа… — рече Мегре разсеяно.

Беше десет и четвърт. На улицата домакините продължаваха да правят покупките си край малките колички. Приятен аромат на плодове и зеленчуци изпълваше горещия въздух.

Никой не убива…

— Преровихте ли джобовете на жертвата?

Без съмнение. Вещите му бяха сложени на купчинка на масата, където според жената Трамбле ги бил наредил грижливо, преди да си легне.

— Всичко е тук. Едно портмоне, цигарите, запалката, ключовете, портфейл със стотина франка и снимките на децата.

— Съседите?

— Моите хора разпитаха всички в къщата. Вече двадесет години семейство Трамбле заема тази квартира. Получили са две стаи допълнително, когато фамилията се увеличила. Нищо не може да се каже за тях. Обикновен живот. Нищо непредвидено. Всяка година — петнадесет дни ваканция в Кантал, откъдето е семейството на Трамбле. Не приемали никого, освен, от време на време, сестрата на мадам Трамбле от Лапоант, също от Кантал… Мъжът излизал сутрин по едно и също време, за да отиде в службата си, вземал метрото от спирка „Вийе“. Връщал се в дванадесет и половина, тръгвал обратно след един час и се прибирал окончателно в шест и половина…

— Идиотщина!

Мегре се беше изказал така, без да иска. Защото човек не би могъл да си представи убийство като това. Имаше стотици причини да се убиват хора, но те някак си са категоризирани. Когато си работил тридесет години в полицията, веднага разбираш за какъв вид престъпление става дума: може да се убие продавачка заради касата й, стара жена, за да бъде претърсен дюшекът й, където би могла да крие пари, убива се от ревност, или пък…

— Занимаваше ли се с политика?

Мегре тръгна да търси в съседната стая книгата, която покойникът беше чел предишната вечер. Беше роман с шарена подвързия, в който се разказваше за плащове и саби.

Нямаше нищо откраднато, нито опит за кражба. И все пак убийството не беше случайно. Трябва да е подготвяно грижливо, защото е било необходимо да се наеме стая в отсрещния хотел, да се осигури пушка вероятно със сгъстен въздух. Случаен човек не би го направил. И не на случаен човек. А пък Трамбле можеше да се окачестви като „господин Който и да е“!

— Няма ли да изчакате представителите на прокуратурата?

— Ще се върна, докато онези господа са още тук. Бъдете любезен да останете, за да им обясните всичко.

Оттатък се чуваше шум. Явно мадам Трамбле беше в нов конфликт с децата си.

— Всъщност колко са те?

— Пет… Три момчета и две момичета. Едно от момчетата се разболяло от плеврит през зимата и е при баба си на село. Сега е на тринадесет години и половина.

— Идваш ли, Люка?

Мегре не желаеше да види мадам Трамбле още веднъж, нито пък искаше да чуе нейното: „Такива неща се случват само на мен…“

Той слезе тежко по стълбите. Отново се открехнаха врати, зад които се дочу шушукане. Щеше да влезе в дюкянчето на въглищаря, за да изпие чаша вино, но там беше пълно с любопитни, които очакваха появяването на представителите на прокуратурата, и затова предпочете да свърши това на улица „Де Батиньол“, където не знаеха нищо за трагедията.

— Какво ще пиеш?

— Същото като вас, шефе.

Мегре се избърса, оглеждайки се машинално в огледалото.

— Какво мислиш?

— Че ако имах такава жена…

Люка млъкна.

— Занимай се с оня тип от „Екселсиор“. Но както изглежда, няма да откриеш кой знае какво… Оп! Такси!

Беше прекалено горещо, за да се напъхаш в метрото или пък да чакаш автобус.

— Ще те намеря на улица „Де Дам“. Ако не — в службата следобед.

Дявол да го вземе! Бедни хора не се убиват! Само по време на война или на революция. Ако пък се случи бедни хора да се убиват помежду си, то не го правят с карабина със сгъстен въздух, и то в момент, когато чешат краката си.

Ако Трамбле не беше от Кантал, би могло да се предположи, че участвува в някаква тайна организация. Просто не беше тип като за убийство. Квартирата, жената, хлапетата, съпругът, куршумът, който беше направил „шуит“. Да се побъркаш!

В откритото такси Мегре пушеше лулата си и вдигаше рамене. За миг си помисли за мадам Мегре, която нямаше да пропусне да въздъхне:

— Бедната жена!

Защото жените винаги оплакват съпругата, а не починалия й мъж.

— Не, не знам номера на къщата… Улица „Сантие“, до „Куврьор и Белшас“. Това не е важно. Някаква фирма, основана през 1800 година, нещо такова.

Той се вбесяваше. Вбесяваше се, защото не разбираше, а неразбирането го ужасяваше. Улица „Сантие“ беше задръстена. Шофьорът спря, за да попита, и в момента, когато се обръщаше към един минувач, Мегре прочете думите: „Куврьор и Белшас“, написани със златни букви на една фасада.

— Чакайте ме. Няма да се бавя дълго.

Мегре не беше съвсем сигурен в това, но горещината го правеше мързелив. Още повече че по-голямата част от колегите му бяха в отпуск, а той се беше приготвил за един спокоен ден на бездействие в бюрото си.

Първият етаж вляво. Редица от тъмни стаи, които напомняха сакристии.

— Мосю Куврьор, ако обичате?

— Лично ли е?

— По-лично не може да бъде.

— Съжалявам, но мосю Куврьор умря преди пет години.

— А мосю Белшас?

— Мосю Белшас е в Нормандия. Ако искате да говорите с мосю Мовър.

— Кой е той?

— Пълномощникът. В момента е в банката, но няма да се забави много.

— Мосю Трамбле не е ли тук?

Това беше случайна идея.

— Извинете, какво име споменахте?

— Мосю Трамбле… Морис Трамбле.

— Не го познавам.

— Вашият касиер.

— Нашият касиер се казва Мажин, Гастон Мажин. Ще изчакате ли мосю Мовър?

— Ще го изчакам, да.

И то в една блудкава миризма на пасмантерия и картон. Добре, че това не трая дълго. Мосю Мовър беше шейсетгодишен мъж, облечен безупречно в черно от главата до петите.

— Вие ли искате да говорите с мен?

— Комисарят Мегре от криминалната полиция.

Ако беше очаквал да го учуди с това, щеше да се излъже.

— За какво имам честта?

— Имате тук един касиер, който се казва Трамбле, предполагам?

— Имахме. Преди много време. Чакайте… В годината, когато филиалът ни в Камбре беше модернизиран. Седем години… Да. Малко по-малко, защото той ни напусна през пролетта.

И като оправяше монокъла си, добави:

— Вече седем години мосю Трамбле не е на работа при нас.

— Не сте ли го виждали след това?

— Аз лично — не.

— Можехте ли да се оплачете за нещо от него?

— Съвсем не. Познавах го много добре, защото той постъпи тук няколко години след мен. Беше съвестен и старателен служител. Подаде си оставката съвсем редовно, мисля поради семейни причини. Да, съобщи ми, че ще се установи в родния си край, Оверн или Кантал, не помня вече.

— Никога ли не сте откривали грешки в сметките му?

Мосю Мовър подскочи така, сякаш го бяха засегнали лично.

— Не, мосю. Тези неща не се случват при нас.

Съвсем сухо. Дали Мегре не разбираше, че отиваше твърде далеч, въпреки че беше комисар от полицията?

И все пак продължи:

— Странно, защото от седем години до вчера Морис Трамбле всеки ден е излизал от къщи, за да дойде в това бюро, и всеки месец е давал заплатата на жена си…

— Извинете, но това е невъзможно.

Беше му напомнено, че вратата е точно зад гърба му.

— Изобщо беше образцов служител?

— Прекрасен чиновник.

— И нищо в държането му…

— Не, мосю, нищо. Ще ме извините, но ме очакват няколко важни клиенти от провинцията, и…

Уф! Тук беше почти толкова потискащо, колкото и в къщата на улица „Де Дам“. Удоволствие бе да видиш отново улицата, таксито, шофьора, който беше прескочил до най-близкото бистро и сега изтриваше мустаците си.

— Къде отиваме сега, мосю Мегре?

Всички шофьори го познаваха и това също беше малко удоволствие.

— Улица „Де Дам“, приятелю.

Така в продължение на седем години Морис Трамбле точно в определен час е излизал от къщи, за да отиде на работа.

— Спри някъде по пътя да пийна нещо на крак.

Преди да се сблъска с мадам Трамбле и с тези господа от прокуратурата.

— Никой не убива бедните…

Само че дали той наистина беше беден?

Глава втора
Убиецът с болен черен дроб и любителят на канарчета

— Какво ти е, Мегре? Не спиш.

Трябва да беше два и половина сутринта и въпреки широко отворените прозорци към булевард „Ришар Леноар“ Мегре, плувнал в пот, се въртеше в леглото си. Трябва да беше задрямал. Но щом дишането на жена му до него станеше равномерно, той започваше да мисли, без да иска, и то, разбира се, за своя „бедняк“, както го наричаше в себе си.

Всичко беше смътно и неясно като в кошмар. Връщаше се неизменно към същата изходна точка — улица „Де Дам“. Осем и половина сутринта. Морис Трамбле се облича в апартамента, където тъжната мадам Трамбле (сега той знаеше, че тя се казва Жулиета — име, което най-малко й подхождаше) с навита на ролки коса и с печален поглед се опитва да накара децата да млъкнат.

— Той изпитваше ужас от шума, господин комисар.

Защо ли от всичко, което му разказваха, тази подробност му направи най-силно впечатление и тя се връщаше постоянно в неговия полусън. Да изпитваш ужас от шума и да живееш на улица „Де Дам“ — тясна и многолюдна търговска улица. При това с пет деца, които постоянно се карат, и с една Жулиета, неспособна да ги накара да млъкнат.

„Той се облича… Бръсне се веднъж на два дни (показание на Жулиета). Пие кафе с мляко, изяжда две кифли… Слиза и тръгва по булевард «Де Батиньол», за да вземе метрото от спирка «Вийе»“.

Мегре беше прекарал по-голямата част от следобеда в службата си, където се занимаваше с текущи работи. През това време вечерните вестници публикуваха на първа страница — по молба на полицията — снимки на Морис Трамбле.

Колкото до Люка, той се появи в хотел „Екселсиор“ с куп фотографии: на всички осъждани престъпници и лоши момчета, които приличаха малко или много по отличителни белези на така наречения Жул Дартоан или, с други думи, на убиеца.

Съдържателят на хотела ги прегледа всичките, като поклащаше глава.

— Не че си го спомням добре, но оня не беше човек като тези.

Люка трябваше да прояви доста търпение, за да разбере какво искаше да каже той: наемателят на стаята не бил жесток на вид. Не бил човек, който да буди недоверие…

— Вижте, когато дойде да наеме стаята за една седмица, предположих, че е нощен пазач…

Мрачен, на неопределена възраст. Връщал се в стаята си само да спи и излизал сутрин много рано.

— Имаше ли багаж?

— Едно малко куфарче като тези, които носят футболистите, за да слагат вътре екипите си.

И мустаци. Според съдържателя — рижи. Според нощния пазач — сиви.

Наистина те ги бяха виждали при различна светлина.

— Той беше по-скоро с овехтели дрехи. Не мръсни, но овехтели. Накарах го да си плати предварително за седмицата. Извади банкноти от един много стар портфейл. Видях, че там нямаше много пари.

Показанията на една камериерка на етажа:

— Не ми се е случвало да го видя. Чистех стаята му сутрин не много рано, но мога да ви кажа, че ми миришеше на ерген.

Тази стая Люка я беше преровил грижливо, крачка по крачка. Върху възглавницата беше намерил два косъма от главата и един от мустаците. В банята — почти изхабен тоалетен сапун и един стар гребен, на който повечето зъби липсваха.

Това беше всичко. Не беше богат улов, но все пак лабораторията направи изводи. Според експертите, работили много часове върху гребена и космите, човекът е бил на 46 до 48 години, риж, но с леко посивяла коса. Започнал е да оплешивява, бил е ленив и черният му дроб не функционирал добре.

Но в леглото си Мегре не мислеше за това.

Той мислеше за убития.

Облича се, закусва, слага шапката си и излиза… Тръгва към метрото по булевард „Де Батиньол“… Но не за да отиде на улица „Сантие“ при Куврьор и Белшас, където не беше стъпвал от седем години, а за да се отправи бог знае накъде.

Защо ли Мегре си помисли, че по времето, когато Трамбле е работил като касиер на улица „Сантие“, метрото е било много удобно за него? Линията „Порт дьо Шампере — Порт дьо Лила“ е директна. Трамбле е трябвало само да слиза на спирка „Сантие“.

И ето той си спомни, че Франсин, дъщерята на убития, която едва беше зърнал, работеше близо година в един „Призюник“ на улица „Реомюр“. Улица „Реомюр“ се намираше точно до улица „Сантие“. По същата линия на метрото.

— Не спиш ли? — попита мадам Мегре.

— Ти може би ще можеш да ми дадеш едно сведение. Предполагам, че всички „Призюник“ принадлежат на една компания и спазват еднакви правила. Ти вече си ходила в тази на площад „Репюблик“?

— Какво искаш да разбереш?

— Знаеш ли в колко часа отварят тези магазини?

— В девет часа…

— Сигурна ли си?

Изглежда, че отговорът му достави удоволствие и той си затананика, преди да заспи.

* * *

— Майка й нищо ли не каза?

Мегре беше в службата си в девет и четвърт сутринта заедно с Люка, който току-що беше влязъл и все още не бе свалил сламената си шапка.

— Обясних й, че желаете да получите някои сведения и понеже не искате да я тревожите, предпочитате да обезпокоите дъщеря й.

— А госпожицата?

— Дойдохме с автобус, както вие ми казахте. Мисля, че е малко нервна. Опита се да разбере от мен какво искате от нея.

— Поканете я вътре.

— Има един възрастен господин, който иска да ви види.

— След това… Нека почака. Кой е той?

— Търговец от „Ке дьо Лувър“. Държи да ви види лично.

Въздухът беше също така горещ, както и миналия ден, с лека омара над Сена. По реката плаваха върволица кораби.

Франсин влезе, облечена в безупречно ушит костюм в морскосиньо, под който носеше бяла блузка. Много млада, с резки маниери, със смешна червена шапчица върху русите коси и с голям бюст. Явно не бе имала време да си купи траурни дрехи.

— Седнете, мадмоазел. И ако ви е много горещо, на драго сърце ви разрешавам да си свалите сакото.

Над горната й устна бяха избили капчици пот.

— Вчера майка ви ми каза, че работите като продавачка в един „Призюник“ на улица „Реомюр“. Аз добре си спомням, че това е точно преди булевард „Севастопол“, вляво.

— Да, мосю.

Устните й трепереха и Мегре почувствува, че тя се колебае дали да му довери нещо.

— Понеже магазинът се отваря в девет часа и е разположен на две крачки от улица „Сантие“, където вашият баща е трябвало да ходи всяка сутрин на работа, предполагам, че ви се е случвало да вървите заедно…

— Понякога.

— Сигурна ли сте?

— Случваше се.

— И вие го напускахте при службата му?

— Наблизо. На ъгъла на улицата.

— Тъй че никога не сте имали някакви подозрения?

Той пушеше лулата си на малки глътки като с добродушен вид наблюдаваше това младежко лице, върху което личеше безпокойството.

— Убеден съм, че младо момиче като вас няма да си позволи да лъже полицията. Вие си давате сметка, че това е сериозно, особено в момент, когато полагаме всички усилия да хванем убиеца на баща ви.

— Да, мосю.

Бе извадила от чантата си кърпичка, с която бършеше очите си и подсмърчаше, готова да заплаче.

— Имате хубави обеци.

— О, мосю…

— Да, дори много хубави. Позволявате ли? Това ме кара да мисля, че вече си имате приятел.

— О, не, мосю!

— Златни са и камъните са истински.

— Не, мосю. Мама мислеше същото, но…

— Но?

— Аз й казах, че не са.

— Защото вие си ги купихте?

— Да, мосю.

— Следователно не давате заплатата на родителите си?

— Давам я. Но беше уговорено да запазвам за себе си заплащането от допълнителните часове.

— Кажете ми, моя малка…

Тя вдигна заинтригувано глава и Мегре започна да се смее.

— Свършихте ли?

— Какво, мосю?

— Да ме баламосвате.

— Кълна ви се…

— Един момент. Ало! Дайте ми „Призюник“ на улица „Реомюр“. Да…

— Слушайте, мосю…

Той й направи знак да мълчи и тя избухна в сълзи.

— Ало „Призюник“? Бихте ли ме свързали с управителя? Той ли е? Тук е криминалната полиция. Едно сведение, ако обичате. Отнася се до една от вашите продавачки, мадмоазел Франсин Трамбле… Да… Как? От три месеца ли? Благодаря ви. Може би ще мина да ви видя по някое време на деня.

Той се обърна към момичето:

— А сега, мадмоазел?

— Щях да ви призная все пак…

— Кога?

— Чаках да събера кураж.

— Какво е станало?

— Нали няма да кажете на мама? Заради нея не ви съобщих веднага. Пак ще има сълзи, ридания… Ако познавахте майка ми! Случваше ми се, както ви казах, да пътувам заедно с татко. Първо, той не искаше аз да работя, а още повече да приема това място. Разбирате ли? Но мама повтаряше, че ние не сме богати, че тя вече с мъка свързва двата края, че това е невероятен шанс. Тя ме представи на управителя. И така преди три месеца, една сутрин, след като оставих баща си на ъгъла на улица „Сантие“, забелязах, че съм излязла без пари. А майка ми беше поръчала да направя много покупки в квартала. Затичах се след татко, видях, че не се спря пред „Куврьор и Белшас“, а продължи пътя си в тълпата. Казах си, че сигурно ще купува цигари или нещо друго. Бързах. Отидох в магазина. После имах малко свободно време и се отбих в службата на татко. Там ми отговориха, че е напуснал преди много време.

— Говорихте ли с него същата вечер?

— Не, но на другия ден го проследих… Той тръгна към кейовете, но в един момент се обърна и ме видя. Тогава ми каза: „Още по-добре“.

— Защо „още по-добре“?

— Защото не искаше да работя в магазин. Обясни ми, че е сменил работата си, че сега е на много по-хубаво място, където няма нужда да седи цял ден затворен. В този ден той ме заведе в един магазин и ми купи обеците. „Ако майка ти те попита откъде са, кажи й, че са фалшиви…“

— И после?

— Оттогава аз не работя, но не казах на мама. Татко ми даваше парите, които представях за заплата. От време на време си уреждахме среща в града и ходехме на кино или някъде другаде.

— Не знаехте ли какво прави баща ви през тези дни?

— Не. Но добре разбирах, че не го казва на мама. Ако й беше давал повече пари, това нищо нямаше да промени. Щеше да бъде същото безредие в къщи. Трудно е да се обясни на някого, който не е живял при нас. Мама е добър човек, но…

— Благодаря ви, мадмоазел.

— Ще й съобщите ли за това?

— Не зная още. Кажете ми, срещали ли сте баща си в компанията на друг човек?

— Никога.

— И не ви ли е давал друг адрес?

— Всичките ни срещи бяха по бреговете на Сена близо до „Пон Ньоф“ или до „Пон дез Арт“.

— Последен въпрос: когато се срещахте, беше ли облечен винаги както обикновено, искам да кажа както на улица „Де Дам“?

— Само веднъж преди две седмици носеше сив костюм, който не бях виждала и който не беше слагал никога преди това.

— Благодаря ви. Нали не сте казали на никого?

— На никого.

Мегре беше в добро настроение, но без основание, защото проблемът, вместо да се опростява, се усложняваше. Може би беше доволен да разбере, че интуицията му през нощта не го беше излъгала. А може би започваше да се привързва към този тип Трамбле, прекарал години от живота си, криейки се от мрачната Жулиета и подигравайки й се?

— Поканете мъжа, Люка.

— Теодор Жюсиом, продавач на птици, „Ке дьо Лувър“ — Париж. По повод на фотографията.

— По повод на фотографията.

— Разпознахте жертвата?

— Мисля, че да, мосю! Той беше един от моите клиенти.

И ето че се откриваше още една нова страна от характера на Трамбле. Най-малко веднъж в седмицата той прекарвал известно време в озвучения с песни магазин на Теодор Жюсиом. Търговецът се тревожеше за канарчетата. Трамбле купувал много.

— Продал съм му най-малко три пълни кафеза, от най-големите.

— Вкъщи ли му ги носехте?

— Не, мосю. Той си ги отнасяше сам с такси.

— Не знаете ли адреса му?

— Не знам дори и името му. Един ден ми каза, че се казва мосю Шарл и оттогава жена ми и аз, като търговци, го наричахме така. Той беше истински познавач. Често се питах защо не се явява с канарчетата си на конкурси, защото притежаваше такива, които биха спечелили награди, и то без съмнение първи награди.

— Изглеждаше ли ви богат?

— Не, мосю. Не беше скъперник, но все пак си броеше парите.

— Изобщо, честен човек?

— Прекрасен човек и клиент, какъвто не се среща често.

— Никога ли не е идвал при вас с други хора?

— Никога.

— Благодаря ви, мосю Жюсиом.

Но Жюсиом още не си отиваше.

— Има нещо, което малко ме вълнува и безпокои… Доколкото вестниците казват истината, в апартамента на улица „Де Дам“ не е имало птици. Ако всички канарчета, които той купуваше от мен, се намираха там, това непременно щеше да направи впечатление, разбирате ли? Защото те трябва да са около двеста, а не всеки ден се среща…

— С други думи, вие се питате дали тези птички…

— Не са останали някъде, без да има кой да ги гледа сега, когато мосю Шарл е мъртъв.

— Добре, мосю Жюсиом, обещавам ви, че ако намерим канарчетата, ще ви уведомим, за да се погрижите за тях, докато още е време.

— Благодаря ви! Най-вече жена ми се измъчваше.

— Довиждане, мосю Жюсиом.

Вратата се затвори.

— Е, Люка? Какво мислиш за това? Имаш ли резултатите?

— Току-що ги донесоха.

Първо, експертизата на съдебния лекар. Доктор Пол в изводите си дава да се разбере, че Морис Трамбле е умрял „случайно“.

Четиридесет реда технически размишления, от които Мегре не разбираше нищо.

— Ало? Доктор Пол? Ще бъдете ли така любезен, да ми обясните какво сте искали да кажете?

Че куршумът не би проникнал в гръдния кош на Морис Трамбле, защото се движел с много ниска скорост и че ако по чудо не бил улучил точно мястото между две ребра, никога не би засегнал сърцето, а щял да направи само лека рана.

— Нещастникът, не му е провървяло! — заключи докторът. — Трябвало е да има точен ъгъл за стрелба и той е бил тъкмо в това положение.

— Мислите ли, че убиецът е знаел всичко това и се е целил по определен начин?

— Мисля, че убиецът е глупак. Глупак, който не стреля много лошо, тъй като е улучил нашия човек, но е неспособен да се прицели така, че куршумът със сигурност да улучи сърцето. По мое мнение, той има много неточни знания за огнестрелните оръжия.

Този доклад бе потвърден и от експерта по оръжията Гастин Рене. Според него куршумът — оловен, 12 калибър — е бил изстрелян с пушка със сгъстен въздух от типа на онези, с които се стреля по панаирите. Един любопитен детайл: убиецът грижливо бе изострил края на куршума.

На въпроса на Мегре експертът отговори:

— Но не! Действувайки по този начин, той не го прави по-смъртоносен, напротив! Защото заобленият куршум е по-опасен от заострения. Оня е направил това, като явно се е мислел за много хитър, но нищо не разбира от огнестрелни оръжия.

— Изобщо — любител!

— Любител, който е чел някъде, може би в криминален роман, неща, които не е доразбрал.

Ето докъде бяха стигнали на другия ден в 11 часа сутринта след убийството на Морис Трамбле.

На улица „Де Дам“ Жулиета се бореше с всекидневните си грижи, увеличени след смъртта на главата на семейството. Отгоре на това журналистите я нападаха от сутрин до вечер и стълбището гъмжеше от фоторепортери.

— Какво искаше да знае комисарят?

— Нищо, мамо.

— Не ми казваш истината. Никой не ми казва истината. Дори и баща ти ме лъжеше, лъжеше ме години наред.

Сълзи течаха от очите й, подсмърчаше, докато говореше, докато чистеше и дърпаше децата, които трябваше да облече в черно от главата до петите за погребението.

Двеста канарчета чакаха някой да дойде и да им даде всекидневната дажба.

Мегре въздъхна и погледна към Люка:

— Не ни остава нищо друго, освен да чакаме. Докато публикуваната фотография даде ефект, докато хората разпознаят Морис Трамбле или мосю Шарл.

За седем години този човек все се е показал някъде! Щом е сменял костюмите си вън от къщи, щом е купувал канарчета и кафези с големи размери, значи е притежавал някъде някакъв подслон — стая, апартамент, къща. Имал е навярно някакво помещение, а може би портиер, чистачка? Или пък приятели? А може би дори и връзка с жена!

Това беше малко странно, но все пак Мегре следеше това разследване с чувство, което не му беше приятно да признае.

— Никой не убива бедни хора!

И ето че той започваше да се привързва към този неприятен му първоначално човек, когото не беше виждал никога, когото не познаваше и който беше умрял така глупаво на ръба на леглото си, до своята тъжна Жулиета и от куршум, който не би трябвало да го убие.

Панаирджийска пушка! С каквато стреляха по лулички, или по малка топчица, която танцува върху водоскок.

А убиецът също имаше вид на беден човек, който изостря търпеливо върха на куршума, надявайки се да го направи по-смъртоносен и който не бе оставил след себе си в стаята на хотел „Екселсиор“ нищо друго, освен мръсен гребен без зъби.

Един убиец с болен черен дроб. Това беше горе-долу всичко, което знаеха за него.

Люка отново беше тръгнал на лов. Банална и безславна работа. Трябваше да посети всички майстори на оръжия в Париж. После и собствениците на стрелбища, защото мъжът можеше да е купил пушката точно от тях. Инспектор Жанвие пък разпитваше търговците от „Ке дьо ла Межисри“ и от „Ке дьо Лувър“, от бистрата в околностите на „Пон Ньоф“ и „Пон дез Арт“, където Трамбле бе уреждал срещите с дъщеря си и където може би е пийвал по нещо.

Торанс се занимаваше с таксиметровите шофьори, защото не всеки ден се случва някой да пренася големи кафези с канарчета.

А Мегре беше седнал на терасата на „Брасри Дофин“ на сянка под жълто-червените райета на навеса пред една добре отмерена половинка. Той пушеше блажено лулата си и чакаше да стане време за обед.

Нещо го смущаваше, но не можеше да разбере точно какво. Бяха му казали нещо сутринта или вчера, нещо, което му беше направило впечатление, може би важно, но той го беше забравил. Малка фраза, но той я беше забелязал. Дори си помисли, че тя е включена към загадката.

Да видим… Дали беше при разпита на девойката с високия бюст и червената шапка? Той премисляше всичко, което беше казала. Представяше си сцената от улица „Сантие“, когато тя тича след баща си.

Обеците? Не… Случваше се баща и дъщеря да отидат скришом на кино… В края на краищата Франсин беше любимката на Трамбле. Трябва да е бил много горд да излиза с нея, да й подарява скъпи неща.

Не, не беше това. Малката фраза беше казана другаде. Да видим… Мегре седеше огрян от слънчев лъч и виждаше фин златен прах, какъвто остава дълго време в стая, където са оправяли леглата.

Улица „Де Дам“… Отворената врата към кухнята… Жулиета говори. Какво от това, което беше казала, го накара тогава да почувствува, че е близо до решението на загадката?

— Колко ви дължа, Жозеф?

— Четири франка, мосю комисар.

През целия път се опитваше да открие разковничето. Търсеше го, докато ядеше с лакти, опрени на масата, по риза, под погледа на мадам Мегре, която, като разбра, че е замислен, го остави на мира. Но все пак тя не издържа и измърмори, докато носеше плодовете:

— Не мислиш ли, че е възмутително? Един човек, който…

Очевидно! Но мадам Мегре не познаваше Жулиета, не познаваше и квартирата на улица „Де Дам“.

Малката фраза беше на езика му. Жена му, без да иска, му бе помогнала.

„Не мислиш ли, че е възмутително?“

Още едно малко усилие. Съвсем малко, но проблясъкът не идваше и Мегре захвърли салфетката, натъпка лулата си, наля си чаша ябълкова ракия и се облегна на прозореца, чакайки часа, когато трябваше да отиде на „Ке дез Орфевр“.

Глава трета
Дирята на въдичаря

В шест часа същата вечер Мегре и Люка слизаха от едно такси на „Ке де ла Гар“, откъм моста „Остерлиц“ в компанията на един дребен брадясал човек, който куцаше и имаше вид на скитник.

И точно тогава в ума на Мегре като светкавица проблясна малката фраза, която толкова дълго бе търсил:

— Той изпитваше ужас от шума…

Трамбле, бедният човек, който бе убит по риза, докато търкаше краката си в края на своето легло, Трамбле, който живееше на улица „Де Дам“, имаше пет деца, едно от друго по-палави, и жена, която прекарваше дните си в оплаквания, този Трамбле изпитвал ужас от шума.

Има хора, които изпитват ужас от определени миризми, други — от студ или горещина. Мегре си спомни за един бракоразводен процес, където съпругът след двадесет и шест години съвместен живот бе изтъкнал като довод за раздялата: „Не можах да свикна с миризмата на жена ми“.

Трамбле пък изпитваше ужас от шума. И при първа възможност поради някакви все още неизяснени обстоятелства е напуснал работата си на шумната улица „Сантие“ и си е почивал на един от най-тихите кейове на Париж.

Един широк кей, на чийто бряг се поклащаха мързеливо няколко патрулни катера. На който се чувствуваше провинциалната атмосфера с къщи на по един етаж, с няколкото бистра, където сякаш никой никога не влизаше, и с дворове, където ровеха кокошки.

Окъсаният куц мъж беше старият Ла Сьориз, който, както самият той гордо твърдеше, живеел под най-близкия мост и успял да стигне пръв в полицията.

Докато чакал, бяха дошли още трима, малко по-различни, но всички принадлежаха към същия този свят, който съществуваше само по кейовете на Париж.

— Аз съм първият, нали мосю комисар? Вече половин час чакам. Другите не бяха още тук. И тъй, за наградата…

— Каква награда?

— Няма ли да има награда?

Човекът беше възмутен:

— Винаги има някаква награда, та дори за един изгубен пес. А аз дойдох да ви кажа, къде живее оня нещастник, когото са убили.

— Ще видим, може и да ти дам нещо, ако сведенията ти го заслужават.

Спориха, колебаха се: сто франка, петдесет франка, двадесет франка — последна цена. Най-накрая ги заведе. Сега се намираха пред малка едноетажна къща, варосана и със затворени капаци на прозорците.

— Почти всяка сутрин го виждах да лови риба ето тук при влекача. Така се запознахме. Отначало той не познаваше риболова, но аз му давах съвети. Случваше му се да хване с конопено семе големи пъстърви. В единадесет часа събираше въдиците и се прибираше. Така разбрах къде живее.

Мегре за всеки случай натисна звънеца и в празната къща проехтя смешен звук. Люка отвори вратата с шперц.

— Ако имате нужда от мен, ще бъда наблизо — рече Ла Сьориз.

Странна беше тази къща, навяваше пустота, но се чуваше и някакъв шум. Трябваше малко време, за да си даде човек сметка, че това беше плясък на птичи криле.

В двете партерни стаи имаше кафези с птици и никакви мебели. Гласовете кънтяха. Мегре и Люка се разхождаха напред-назад, отваряха врати, правеха течение, а то издуваше пердетата в единствената стая, където имаше такива.

От колко ли години не бяха сменяни тапетите по стените? Те имаха неопределен цвят и носеха отпечатъците на всички мебели, които някога бяха стояли там.

Люка беше изненадан, когато видя комисаря да сменя водата в кафезите и да пълни хранилките с малки блестящи жълти зрънца.

— Разбираш ли, приятелю? Тук той е бил далеч от шума.

До един прозорец имаше стар ракитов фотьойл, една маса, два-три различни стола, а върху етажерката — колекция от приключенски и исторически романи.

На първия етаж имаше месингово легло, покрито с пухен юрган с лице от червен сатен. Имаше кухня с печка и чинии. Мегре усети силна миризма на риба. В кошчето имаше кости и останки, неизхвърлени от няколко дни. В отделен ъгъл бяха наредени грижливо много въдици.

— Не намирате ли, че това е чудновата идея?

Очевидно Трамбле разбираше щастието по свой начин — спокойствието на една къща, където освен него никой не влиза, риболов по кейовете на Сена. Той разполагаше и със сгъваеми столове, един от които беше много модерен и може би много скъп. Птици в хубави кафези. И книги, купища книги с шарени корици, които той е „поглъщал“ на спокойствие.

Най-любопитното беше контрастът между някои предмети и беднотата на декора. Между другите неща имаше и една английска въдица, която би трябвало да струва няколко хиляди франка. В чекмеджето на единствения шкаф в къщата имаше златна запалка с инициали „МТ“ и една много скъпа табакера.

— Разбирате ли нещо, шефе?

Да, Мегре мислеше, че разбира. Най-вече, когато намери абсолютно излишни вещи, като едно електрическо влакче.

— Виж, той е мечтал за тези неща толкова години…

— Мислите ли, че си е играл с влакчето?

— Сигурно. Не ти ли се е случвало да си купиш нещо, за което си мечтал през цялото си детство.

И така Трамбле е идвал тук всяка сутрин, както други са отивали на работа. Ловял е риба пред къщата си, връщал се е за обед на улица „Де Дам“ понякога, след като вече е обядвал с уловената риба. Грижел се е за птиците. Четял е. Сигурно е чел с часове в ракитовия си фотьойл до прозореца, без никой да го смущава, без никой да вика около него.

Понякога е отивал на кино, сам или заедно с дъщеря си. Беше й купил златни обеци.

— Как мислите, дали е получил някакво наследство, или е откраднал парите, които е харчил с широка ръка?

Мегре не отговори. Той ходеше из къщата, пред която чакаше старият Ла Сьориз.

— Ще се върнеш на „Ке дез Орфевр“. Ще изпратиш хора по всички банки да проверят дали Трамбле има някаква сметка. Нека се обърнат към нотариуси и адвокати.

Но не му се вярваше да изскочи нещо, защото явно, че Трамбле беше предпазлив и нямаше да вложи парите си на място, откъдето би могъл да бъде разкрит.

— Вие тук ли оставате?

— Мисля, че ще прекарам нощта тук. Слушай, донеси ми сандвичи и няколко бири. Телефонирай на жена ми и й кажи, че може би няма да се върна в къщи. Гледай вестниците да не публикуват още нищо за тази къща.

— Не желаете ли да ви правя компания, или да изпратя някой инспектор?

— Не си прави труда.

Дори не беше въоръжен. А и какъв смисъл имаше?

Следващите часове много приличаха на тези, които Трамбле явно е прекарвал в къщата. Мегре прелисти много книги от странната библиотека. Повечето от тях бяха четени по няколко пъти.

Той разглежда дълго време въдиците, като се питаше дали за човек като Трамбле те не бяха идеалното скривалище?

Две хиляди франка разноски на месец в продължение на седем години, без тези, които е правел извън своето домакинство. Това наистина беше капитал. Скрити пари непременно имаше и те бяха някъде тук.

В осем часа едно такси спря пред вратата, точно когато Мегре преглеждаше кафезите, които също биха могли да бъдат скривалище. Беше Люка с едно младо момиче, което изглеждаше в лошо настроение.

— Понеже не можех да ви телефонирам, не знаех какво да правя — обясни той смутен. — Най-накрая реших, че ще е най-добре да я доведа. Това е неговата любовница.

Беше висока, черноока, с бледо лице. Като гледаше недоверчиво Мегре, тя изтърси:

— Надявам се, че няма да ме обвините в убийство?

— Влезте, влезте — промърмори комисарят. — Трябва да познавате къщата по-добре от мен.

— Аз? Кракът ми никога не е стъпвал в тази мръсна колиба. Допреди пет минути дори не знаех, че съществува. Освен това тук вони.

На нея й беше чувствителен носът, а не тъпанчетата. Тя избърса стола, на който я поканиха да седне.

Глава четвърта
Четвъртият живот на Морис Трамбле

Олга Жан Мари Поасоно, 29-годишна, родена в Сен Жори сюр Изер, без професия, живее в хотел „Бозежур“ на улица „Льо Пик“, Париж.

И едрото момиче побърза да добави:

— Виждате, мосю комисар, че дойдох сама. Щом видях снимката във вестника, въпреки неприятностите, които това може да ми създаде, дойдох.

— Трамбле идваше ли във вашия хотел?

— Два пъти седмично.

— Без да го забележат собственикът на хотела или персоналът?

— О! Те го познаваха много добре. Това трае вече пет години.

— Те са видели също и снимката?

— Какво искате да кажете?

Тя прехапа устните си, защото беше разбрала.

— Точно собственикът ме попита, между другото, дали снимката не е на мосю Шарл… Щях да дойда все пак…

— Не се и съмнявам. Значи вие го познавате под името мосю Шарл?

— Срещнах го случайно на излизане от едно кино. Тогава бях сервитьорка в един ресторант на площад „Клиши“. Той ме проследи. Каза ми, че идва в Париж от време на време.

— Два пъти в седмицата?

— Да. На втория или третия път ме изпрати до хотела и се качи горе. Така започна всичко. Той настоя да напусна работата си.

Защо ли Трамбле бе избрал точно нея? Може би, защото Жулиета беше дребна, слаба, русолява, докато тази — едра, кестенява, мекушава. Най-вече мекушава. Явно си беше помислил, че луничавото й лице изразява сантименталност.

— Веднага си дадох сметка, че е смахнат.

— Смахнат?

— Във всеки случай поне маниак. Искаше да ме заведе на село. Това беше мечтата му. Когато идваше да ме види, искаше да отидем после на някой площад с градина, да седнем на някоя пейка… Месеци наред ми дотягаше с това прословуто село, където искаше да прекара поне ден-два с мен. Накрая ме кандърдиса. Искам да ви кажа, че хич не беше весело.

— Той ли ви издържаше?

— Да, помагаше ми. Оставях го да вярва, че сама шия роклите си. Искаше да прекарвам дните си в шиене и кърпене. Смешна работа. Колко пъти съм искала да го разкарам, казвала съм му много истини, но той се връщаше с подаръци, пишеше ми дълги писма. Какво ви забавлява толкова?

— Нищо.

Горкият Трамбле, за да си почине от една Жулиета, беше попаднал на една Олга!

— И така, вие прекарвахте голяма част от времето си в разправии.

— До известна степен…

— Никога ли не сте проявявали любопитство да го проследите, за да разберете къде живее?

— Беше ми казал, че живее по посока на Орлеан и аз му повярвах. Впрочем, съмнявах се.

— Явно сте имали и друг приятел?

— Имах приятели, но нищо сериозно.

— И те знаеха ли за него?

— Да не мислите, че се гордеех с него? Имаше вид на клисар от бедна църква.

— Никога ли не сте го виждали с други хора?

— Никога. Казах ви, че му доставяше удоволствие да седи с мен по пейките на площадите. Вярно ли е, че е бил много богат?

— Кой ви каза това?

— Четох във вестниците, че е получил някакво голямо наследство. А аз ще остана без нито едно су. Признайте, че това е да си без късмет.

Я виж ти! Същото нещо каза и Жулиета!

— Мислите ли, че ще си имам неприятности?

— Не. Само ще проверят показанията ви. Ясно ли е, Люка?

Показанията се оказаха точни, включително и за сцените, които Олга е правила на своя любовник при всяка тяхна среща, защото имала характер на зло куче.

* * *

Мегре прекара цялата нощ и част от другия ден в ровене из къщата на „Ке дьо ла Гар“, без да открие нищо.

Той напусна със съжаление този дом, където се беше потопил за кратко време в интимния свят на своя бедняк. После нареди няколко души да наблюдават къщата денонощно.

— Може пък да изскочи нещо — каза той на шефа на криминалната полиция. — Може би ще продължи дълго, но мисля, че ще има резултат.

Продължиха да търсят около Франсин, тя би могла да има някой приятел. Наблюдаваха и Олга, и нещастниците от „Ке дьо ла Гар“.

От банките не научиха нищо, от нотариусите — също. Телеграфираха в Кантал и стана ясно, че Трамбле не би могъл да получи никакво наследство.

Времето си беше горещо. Трамбле бе погребан. Жена му и децата му се готвеха да заминат за провинцията, защото средствата не им позволяваха да останат да живеят в Париж.

Известни бяха животът на Трамбле на улица „Де Дам“, животът му на „Ке дьо ла Гар“, животът му с Олга… Известен беше любителят на риболов, на канарчета, на приключенски романи.

Един младеж разкри обаче четвъртия живот на Трамбле. Той се представи една сутрин на „Ке дез Орфевр“ и поиска да говори с Мегре.

— Извинявайте, че не дойдох по-рано, но работих един сезон в Сабл д’Олон. Видях снимката във вестника, трябваше да ви пиша, но после ми изхвръкна от главата. Почти съм сигурен, че това е онзи човек, който идваше години наред да играе билярд в бирарията, където работех, на ъгъла на булевард „Сен Жермен“ и улица „Сена“.

— Не играеше билярд сам, нали?

— Естествено, че не. Идваха заедно с един мършав риж мъж с мустаци. Другият, дето беше убит, го наричаше Теодор и си говореха на „ти“. Идваха всеки ден по едно и също време, към четири часа и си тръгваха няколко минути след шест. Теодор пиеше аперитиви, но другият не поръчваше никога алкохол.

Така се откриват следите на хората в един голям град. Намериха следата на Трамбле при продавача на птици от „Ке дьо Лувър“ и в един почти долнопробен хотел на улица „Льо Пик“.

И ето сега се оказва, че е посещавал в продължение на години една тиха бирария на булевард „Сен Жермен“ в компанията на риж веселяк.

— Преди колко време беше това?

— Преди повече от година, после напуснах.

Торанс, Жанвие, Люка се втурнаха по всички кафенета и бирарии, където се играе билярд, и откриха следата на двамата мъже недалеч от „Пон Ньоф“, където бяха играли билярд в продължение на месеци.

Само че никой не знаеше нищо повече за Теодор, освен че пие много и има навика да изтрива мустаците си с опакото на ръката след всяка глътка.

— Човек със скромно положение, по-скоро лошо облечен…

И Трамбле винаги му е плащал сметката.

Седмици наред полицията търси Теодор навред, а той си остана неоткрит, докато на Мегре не му хрумна да намине при Куврьор и Белшас.

Прие го мосю Мовър.

— Теодор? Да, имахме служител с това име преди доста време. Чакайте… Преди повече от дванадесет години напусна фирмата. Разбира се, че познаваше мосю Трамбле. Този Теодор — бих могъл да намеря фамилното му име в дневниците — беше закупчик и ние бяхме принудени да го изгоним, защото винаги беше пиян и си позволяваше да фамилиарничи по непоносим начин.

Откриха и фамилията му, Теодор Балар. Но напразно го търсиха в Париж и предградията му. Теодор Балар работил преди пет години за няколко седмици на панаира в Монмартър. Счупил си ръката в пияно състояние и оттогава никой не го беше виждал. Пак следа, която не доведе доникъде.

Очевидно, това беше човекът от „Екселсиор“, човекът с пушката със сгъстен въздух.

По каква случайност беше намерил касиера на фирмата, където е бил закупчик? Във всеки случай двамата са имали навика да се срещат и да играят заедно билярд.

Дали Теодор беше открил тайната на своя приятел? Дали беше надушил, че крие пари в къщата на „Ке дьо ла Гар“? Или пък двамата приятели се бяха скарали?

— Продължавайте да наблюдавате кея!

И те продължиха. Това стана постоянно задължение на криминалната полиция.

— Какво ще правиш тази вечер?

— Ще дежуря при канарчетата.

И все пак това даде положителен резултат, защото една нощ висок и слаб тип с червеникави мустаци, който влачеше крака си, се промъкна в къщата.

Огромният Торанс се нахвърли върху него, докато оня се молеше да не му причинява болка.

На нещастна жертва — нещастен убиец. Теодор имаше окаян вид. Навярно беше гладувал дълго, бродейки по улиците и кейовете. Без съмнение е подозирал, че къщата е под наблюдение, защото е изчаквал удобен момент да влезе в нея. В края на краищата не е могъл да издържи повече.

— Лошо улучих! — въздъхна той. — Но предпочитам така. Много съм гладен.

В два часа сутринта той беше още в кабинета на Мегре пред сандвичи и бира и отговаряше на всички въпроси, които му задаваха.

— Знам добре, че съм долен тип, но това, което вие не знаете, е, че Морис беше потаен. Никога не ми беше казвал, че има къща на кея. Пазеше се. Искаше да играе билярд с мен, но за всичко друго, което се отнасяше до него, си траеше. Разбирате ли? Понякога вземах от него малки суми назаем, но той ми ги даваше много трудно. Възможно е да съм се увлякъл. Бях без нито едно су. Дължах пари на хазайката. Тогава той ми заяви, че е за последен път, че вече не желае да го правят на глупак, че отсега нататък билярдът няма да го интересува. Изпъди ме като слуга. Тогава го проследих, разбрах какъв живот води и си казах, че трябва да има пари в тази къща…

— И решихте да си отмъстите, като го убиете — измърмори Мегре.

— Това доказва, че не съм заинтересован, че по-скоро обидата ме е тласнала. Ако не беше така, щях да отида първо на „Ке дьо ла Гар“, когато узнах, че там няма никого.

* * *

Тази прословута къща бе претърсвана поне още десет пъти от специалисти, но парите бяха открити едва година по-късно, когато сградата беше продадена и вече никой не мислеше за случилото се.

Не бяха намерени нито в стените, нито под паркета. Откриха ги в един клозет на първия етаж, който не се използуваше.

Пакетът беше доста голям и съдържаше два милиона и няколкостотин хиляди франка. Когато Мегре чу цифрата и си направи бърза сметка, скочи в едно такси и слезе срещу „Павилион дьо Флор“.

— Имате ли списък на лицата, които са спечелили на Държавната лотария?

— Пълен списък не, защото някои предпочитат да останат анонимни и законът им дава право. Вижте, преди седем години…

Това беше Трамбле. Трамбле, спечелил трите милиона и не казал никому нито дума. Трамбле, който изпитваше ужас от шума и на когото парите бяха доставяли малките радости, за които дълго си беше мечтал.

„Никой не убива бедни хора.“

И все пак това наистина беше един беден човек, убит по риза, седнал на ръба на своето легло, търкащ краката си един о друг, преди да се пъхне под завивката.

Разказът е публикуван във вестник „Орбита“.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.